Last saved by: Dubravka Tuđan

Pjesma o djetinjstvu
Slušam priče naših starih:
- Kuhali smo župice, pecali ribice,
bacali špekule, igrali gumi-gumi,
školice, lovice, kauboja i Indijanaca -
i nabrajanju nema kraja…

Slušam i razmišljam…

Pričaju o djetinjstvu svojem, 
a ja razmišljam gdje je djetinjstvo moje.
Mobitel, tablet i računalo
moji su prijatelji cijelo djetinjstvo.
Razmišljam i pitam se
je li bilo bolje njima u veselju i druženju 
ili nama, svaki u svome domu, uz modernu tehnologiju?                 
                                                         Roko Komes 
Hodnik djetinjstva

Sjećaš li se onih dana bez ijedne brige,
kada smo plovili dalekim oblacima
i maštali o livadama slatkiša?
Rumena lica,
plesali smo po poljima mirisnog cvijeća.

Pjevale su ptice, na nebu je bila duga,
a tuga je bila pojam za koji nismo znali.
Crtali smo slike našeg šarenog svijeta,
penjali se na visoke krošnje u bakinom vrtu
i gledali oblake kako putuju plavim nebom.

Sjedili smo u bakinoj sobi,
maštali, 
sanjali 
i svoje živote polako stvarali.
Kako je vrijeme prolazilo, 
naš šaren svijet ostao je u prošlosti,
u sobi, 
na ljuljački, 
u krošnji visokog stabla,
ostao je u dugom hodniku našeg djetinjstva. 

Vrata tog hodnika otvorena su
za maštu i snove
da izađu i oboje
dane nove.

                                                                   Paula Šipek

Zatvoreno poglavlje

Vani sam. Sjedim na klupici zapuštenog igrališta i promatram vijugavu staru sivu cestu. Promatram u daljinu i ne vidim nijedno vozilo kako se probija kroz usku cestu i remeti tišinu. Prazno je sve, osim mene nema nikoga. 
U glavi mi odzvanjaju uspomene. Koliko sam puta jedva čekala i svađala se s roditeljima, i molila ih da me puste na igralište koje je sada pusto. Mogu čuti kako me ono doziva da se poigram, ali ja ne mogu. Osjećam se kao da su mi noge vezane teškim lancima. Ne mogu se pomaknuti iako bih se najradije spuštala niz žuti tobogan, ljuljala na ljuljački, vrtjela na vrtuljku ili se klackala na drvenoj klackalici. Potrčala bih! Pretvarala bih se da imam sedam godina. Trčala bih kao da me netko lovi, igrala bih se skrivača sa suncem i njegovim zlatnim kracima, skrivala bih se vješto tako da me ni vlastita siva sjena, koja me cijelo vrijeme prati, ne bi mogla naći, skakala bih visoko tako da zemlja ne bi osjetila moja stopala, a oblaci bi mi se radoznalo razmaknuli tako da bih mogla vidjeti nešto što još nitko nije vidio - nebeski kraj, prostor iza bijelih oblaka koje ni vrhovi planina ne mogu doseći. 
Nedavno je pao snijeg. Opojni miris snijega dozivao me da izađem. Očekivala sam dolazak prijatelja i zajedničko grudanje hladnim snijegom koji se brzo topi u našim rukama. Željela sam s prijateljima graditi snjegoviće i natjecati se u izradi najljepšeg snjegovića. Sanjkali bismo se i spuštali niz strmi brijeg te iznova vukli sanjke na vrh brijega. Očekivala sam sreću na njihovim licima jer su shvatili da život nije samo učenje i mobiteli, već da je život i druženje, prijateljstvo, nove svakodnevne pustolovine…
Ali, vani sam bila samo ja. Samo sam ja došla na brijeg koji je bio usamljen kao i ja. Samo sam se ja mogla vidjeti na brijegu s bijelim vunenim šalom koji se stapao sa snijegom kada sam radila snježne anđelčiće. Mašući rukama, snijeg mi je ušao u rukavice, u kosu boje kestena i u oči pune tuge, suza i neispunjenih maštanja. 
          Mojoj tuzi došao je kraj kada sam uzela bijeli, crtama ispunjeni papir i svoje osjećaje prenijela na njega. Bezbrižno i razigrano djetinjstvo za mene je gotova priča, zatvoreno poglavlje. Shvatila sam da sa svojih četrnaest godina postajem ozbiljnija i odgovornije djevojka, a djetinji smijeh, igru, ludovanje i maštanje uvijek ću nositi u svom srcu.

                                                                              Lana Stolnik